Репатріація полонених українців з Австрії (1918–1920): (Не)значущі Інші серед світу, що руйнується - Срібняк, Мілана (Київські історичні студії, 2024)
У статті висвітлюється репатріація полонених українців з Австрії у 1918–1920 рр. Розглянуто роль українських організацій, зокрема Союзу Визволення України та Української військово-санітарної місії, у наданні полоненим гуманітарної допомоги та організації в їхньому середовищі культурно-освітньої роботи, налагодженні їх евакуації додому. Визначено роль політики Центральних держав, а згодом країн Антанти в затримці повномасштабної репатріації полонених українців, що було зумовлено широким залученням полонених до виконання примусових робіт (як під час Першої світової війни, так і в перший рік після її завершення). Разом з тим уряди європейських країн відмовляли полоненим у негайній репатріації і через побоювання у тому, що репатріанти будуть використані більшовиками для посилення власного військового ресурсу. Проаналізовані різні етапи репатріації, евакуаційні шляхи й умови перебування полонених крізь призму описового, проблемно-хронологічного й історико-порівняльного методів. Перший етап репатріації кількох тисяч полонених українців відбувся після укладення Брестського мирного договору 9 лютого 1918 р. шляхом формування у Фрайштадті Сірожупанної дивізії. Після завершення Першої світової війни на хід репатріації полонених українців, що спрямовувалася Українською військово-санітарною місією в Австрії, впливала ціла низка чинників. До їх числа належали: заборона Міжсоюзницької комісії Антанти у справі полонених царської армії на проведення їхньої репатріації, складна військово-політична та фінансова ситуація, в якій опинилася Директорія УНР. Попри несприятливі обставини, військово-санітарна місія провадила дипломатичні перемовини для визначення евакуаційних шляхів і транспортних засобів, надавала гуманітарну, медичну й продовольчу допомогу полоненим українцям на облаштованих станицях і лікарнях в Австрії (м. Відень, Інсбрук, Лебрінґ тощо). Більшовицька пропаганда й неможливість проведення повномасштабної евакуації зумовили самовідсторонення значної кількості полонених українців від українських місій та їх подальшу репатріацію більшовицькою дипломатією через території Латвії, Естонії та Фінляндії. Повоєнний період став надзвичайно складним випробуванням для української державності, в якому полонені українці опинилися заручниками зовнішньополітичних обставин. Проблема їхньої репатріації по-новому розкриває історію завершення Першої світової війни, повоєнних врегулювань і плекання української ідентичності в умовах полону.