Київські мінусники: режимні заборони для «непевних» громадян - Вронська, Тамара (Київські історичні студії, 2024)
У статті йдеться про особливу категорію мешканців столиці України, яких було визнано «соціально небезпечними» й покарано висланням з міста сукупно із забороною селитися у низці місцевостей СРСР, а також про категорії городян, на які поширювалася заборона проживати в Києві з інших причини. Вислані за вироком судових, а частіше — позасудових, органів отримували вирок, де заборонені для них території позначалися як «мінус 6», «мінус 12», «мінус 15» (цифри означали кількість визначених місцевостей, а слово «мінус» увійшло в радянську новомову як коренева конструкція поняття «мінусники», що позначало репресовану та дискриміновану в такий спосіб спільноту). Цим та іншим згаданим вище особам у паспорті робився відповідний запис, який унеможливлював перебування в столиці УРСР. Атмосфера режимності у столиці України аналізується як органічний складник функціонування тоталітарного режиму та карально-репресивного механізму, перші оберти якого відбулися одночасно із захопленням влади більшовиками. Простежується поступальне зростання загону київських мінусників, причини набуття ними такого статусу та стратегії виживання в умовах вигнання. Доведено, що в арсеналі тотального терору, окрім найсуворіших репресій, до киян активно застосовувалася й цільова географічна ізоляція, яка стала ефективним засобом «очищення» столиці УРСР від «соціально небезпечних» осіб, механізмом соціальної інженерії пролонгованої дії. Створення великого загону киян-мінусників було складником процесу атомізації суспільства, конструювання просторової ієрархії, соціального відчуження людей і територій.